Křik obyčejného člověka

Ryszard Siwiec 1909–1968

ISBN 978-83-8098-451-6

Obsah

PRL a Pražské jaro

Sebeupálení

Člověk

Činnost StB

Echa události

Paměť

O projektu

PRL a Pražské jaro

Pražské jaro tímto termínem se obvykle nazývá období politické liberalizace v bývalém Československu.

Jednalo se o několikaměsíční proces postupného zavedení reforem, který začal 5. ledna 1968, kdy se prvním tajemníkem ústředního výboru Komunistické strany Československa (UV KSČ) stal Alexander Dubček. Skončil 21. srpna 1968 invazí vojsk Varšavské smlouvy do Československa v rámci takzvané operace "Dunaj". Do zásahu byly zapojeny ozbrojené síly Svazu sovětských socialistických republik, Polské lidové republiky, Německé demokratické republiky (vzhledem k obavám z psycho-propagandistických účinků německé oddíly však nevstoupily do Československa. Invaze se zúčastnili pouze zástupci Německé demokratické republiky, a to zejména styční důstojníci), Maďarské lidové republiky a Bulharské lidové republiky. Na polské straně byla do operace zapojena 2. Polská armáda pod velením brigádního generála Floriana Siwického o síle více než 26.000 vojáků.

Alexander Dubček se snažil zavést "socialismus s lidskou tváří". Nejednalo se o reziganci KSČ z řízení země, ale o zapojení prvků pluralismu do tehdejšího politického systému. V Československu se obnovil společenský život, bylo založeno několik politických klubů i dalších společenských organizací, vzkvétal kulturní život, byla zrušena preventivní cenzura, novým způsobem začal pracovat tisk a televize. Zahájily se rehabilitační procesy osob odsouzených komunistickými soudy.

21. srpen 1968 - Pražané sedí na sovětském tanku na Václavském náměstí před hlavní budovou Národního muzea.

AKGi Reporter/East News

21. srpen 1968 - Válečné ztráty v ulicích Prahy.

AKGi Reporter/East News

Polské jednotky v Hradci Králové.

Fot. Leszek Łożyński.

AKGi Reporter/East News

Pražské jaro neprošlo bez povšimnutí v Polské lidové republice. Jak komunistická vláda, tak veřejnost reagovala na události u svého jižního souseda. Navzdory snahám propagandy, reakce vládní vrstvy a veřejnosti byly rozdílné. Podstatný vliv na to měly nedávné události v Polsku z března 1968.

Vedená od roku 1967 anti-sionistická kampaň a stále jasnější omezení svobody projevu (kterého symbolem se stal na konci ledna 1968 zákaz divadelního představení " Dziady " v Národním divadle v režii Kazimierza Dejmka) byly pro polskou společnost znakem konce hesel října 1956 hlásaných týmem Władysława Gomułki. Tento vývoj silně kontrastoval s reformami v Československu a nijak nepoukazoval na ochotu polské vlády k podobným krokům.

Potvrzením těchto předpovědí se stala brutální potlačení studentských demonstrací ve Varšavě ve dnech 8. a 11. března 1968 a následně v Gdaňsku, Krakově, Lodži, Poznani, Gliwicích a Katovicích. Objevovaly se slogany typu: "Celé Polsko čeká na svého Dubčeka". Nešlo tak pouze o projev solidarity se změnami v Československu, ale také o naději, že se podobné změny mohou uskutečnit také v Polsku. Vždyť studentské protesty v Praze na konci října 1967 otevřely v Československu cestu k změnám ve vedení strany a k následujícím liberálním reformám.

Provozní fotografie Bezpečnostní služby ukazující manifestace na Krakovském Przedmieściu v Varšavě

Sbírky Ústavu paměti národa (Instytut Pamięci Narodowej)

Provozní fotografie Bezpečnostní služby ukazující manifestace na Krakovském Przedmieściu v Varšavě

Sbírky Ústavu paměti národa (Instytut Pamięci Narodowej)

Provozní fotografie Bezpečnostní služby ukazující manifestace na Krakovském Przedmieściu v Varšavě

Sbírky Ústavu paměti národa (Instytut Pamięci Narodowej)

Protesty polských studentů v březnu 1968 vyvolávaly sympatie u občanů Československa. Mnohé vysoké školy přijaly rezoluce solidarity a Československý tisk publikoval články odsuzující represe komunistických úřadů proti studentům a lidem židovského původu.

Protesty studentů a intelektuálů se začali šířit po celé zemi, pouze však do března 1968, kdy tyto nepokoje byly potlačené komunistickými úřady. Univerzity přišly o protestující studenty (stovky z nich byly za trest povolány do armády) a profesory (přednášející na univerzitě ve Varšavě dostali nabídku práce od svých českých kolegů z Univerzity Karlovy v Praze), byla omezena nezávislost univerzit a protestující studenti byli nahrazeni studenty politicky korektními. V médiích byla vedena kampaň proti "výtržníkům" a "sionistům". Ti byli obviněni z "oklamání studentů a navedení jich na falešnou cestu."

Vážení a milí Soudruzi!

V uplynulých deseti dnech se konaly v naší zemi znepokojující akce. Nemalá část studentské mládeže ve Varšavě, stejně jako v jiných akademických centrech v zemi, byla oklamána a navedena na falešnou cestu nepřátelskými silami socialismu.

Tyto síly sejí mezi studenty semena anarchie, porušování zákona. Použivají metody provokace. Těmi pobouřily mysl části mladých lidí a staly se příčinou pouličních bitev a krveprolití.

Nelegální shromáždění a pouliční studentské demonstrace vyvolaly obecnou otázku: Co se děje? Proč studenti vystupují proti státním orgánům?

Pokus zneužití poezie Adama Mickiewicza, která vznikla z vlasteneckého boje mládeže proti carskému útlaku k pomlouvání Polské lidové republiky, je politickým podvodem. Zkresluje to nejhlubší, demokratický a progresivní smysl kreativity Mickiewicze.

DV současné době, kdy spojenectví se Sovětským svazem, přátelství s obrozeným, socialistickým ruským národem, je a zůstane základem bezpečnosti, nezávislosti a rozvoje Polska - je naší povinností, nezkreslujíce nijak historii a nemajíce žádný důvod pro její zkreslování, vykořenit z mysli přežitky starých a navždy minulých konfliktů a ne je posilovat a rozjitřovat. To je úkol vlastenectví a internacionalismu - dvou vlastností, které patří mezi nejlepší tradice polského národa a polské dělnické třídy.

Je snadné si představit, jaký by byl osud polského národa, pokud by se v roce 1944, místo "hlupáků" k moci dostali osvícení lidé. Bylo by to Polsko bez západních území, znepřátelené se Sovětským svazem; chudé, zaostalé, přelidněné, závislé na Německu a imperialistických mocnostech. Polsko bylo by pěšákem v jejich hře; pro takové Polsko by nebylo žádné místo v moderní Evropě.

Fragment projevu Wladysawa Gomułki ze dne 19.března 1968.

První tajemník Ústředního výboru Komunistické strany Władysław Gomułka byl od začátku nastaven vůči Pražskému jaru negativně. Varoval Alexandra Dubčeka před nebezpečnými účinky zavedených reforem. Władysław Gomułka se bál dekonstrukce socialistického bloku a pravděpodobně proto, kdy se situace na jižní hranici vyvíjela pro něj nepatřičným směrem, se stal horlivým stoupencem zásahu vojsk Varšavské smlouvy.

V zemi byla ve velkém rozsahu prováděna propagandistická kampaň proti Československu. Za použití médií (tisk, rozhlas, televize), bylo strašeno důsledky československých reforem a především nebezpečím od "západoněmeckých revizionistů". V obrovském množství byly organizované schůze základních stranických organizací, kde bylo prohlašováno, že reformy u jižních sousedů byly zavedené " sionisty" a "revizionisty" a jejich jediným záměrem je likvidace "socialistické vlády".

Obálka propagandistické publikace

Soukromá sbírka. Materiál použitý v albu Petra Blažka "Ryszard Siwiec, 1909-1968", Varšava 2010.

Není zde místo na nadšení ani fanfáry.  Je zde místo k obavám, jako v rodině, která bdí u lůžka nemocného, aby se mohl postavit na vlastní nohy. Je to determinace, kterou třeba mít, aby zachránit tonoucího člověka - přijde čas, kdy tento uzdravující se člověk bude vidět a pochopí, kdo ho zachránil, a kdo ho chtěl zatáhnout do hluboké vody. S důvěrou hledíme do budoucnosti. Právě proto, že přes hněv imperialismu a mezinárodní reakce, v čele se západním Německem, jsme překazili činnost kontrarevoluce v Československu.

Tímto způsobem bylo naplněno heslo " Už nikdy Mnichov! Už nikdy září "," Za vaši a naši svobodu ". Ať žije naše vlast - Polská lidová republika! Ať žije armáda Polské lidové republiky! Ať žije bratrské Československo! Ať žije nerozlučné polsko-sovětské přátelství! Ať žije mír!

Fragment wystąpienia premiera PRL Józefa Cyrankiewicza z 31 sierpnia 1968 r.

Po intervenci v Československu, kromě informací dobře připravených propagandistickým aparátem, v Polsku dominovaly hlasy pobouření a odsouzení. Státní bezpečnost, která v rámci akce krycím názvem "Podhale" přesně evidovala všechny projevy podpory Čechů a Slováků, jen mezi 21. a 31. srpnem zaznamenala 2147 letáků a 86 "nepřátelských" nápisů s protesty proti invazi. StB zachytila stovky anonymních dopisů s protestem proti zásahu. Asi 80 lidí bylo zatčeno, několik stovek vyzváno k rozhovoru, jehož cílem byla "prevence a varování" U soudů bylo několik lidí odsouzeno trestem odnětí svobody do výše tří let.

Nápis na zdi adresovaný anti-československé politice Władysława Gomułki

Sbírky Ústavu paměti národa (Instytut Pamięci Narodowej)

Jeden z mnoha letáků, ve kterém se protestuje proti zásahu

Sbírky Ústavu paměti národa (Instytut Pamięci Narodowej)

Formou protestu a projevem solidarity bylo kladení květin na československém velvyslanectví. Protestovali také lidé kultury a intelektuálové, ale šlo pouze o jednotlivé akce.

Nejhlasitější byl dopis od vynikajícího spisovatele Jerzego Andrzejewského předsedovi Svazu československých spisovatelů prof. Eduarda Goldstückera.

Dopis Jerzego Andrzejewskiego

Sbírky Muzea Literatury Adama Mickiewicza

Toho času v Paříži Sławomir Mrożek v Paříži zveřejnil své prohlášení v novinách "Le Monde". Otevřený dopis napsal také malíř a grafik Jan Lebenstein. V pařížských novinách "Kultura" zveřejnil "Otevřený dopis do Českých a Slovenských hudebníků" skladatel a spisovatel Zygmunt Mycielski. Kazimierz Wierzyński, velký básník, publikoval šokující báseň "Na smrt Jana Palacha."

Na smrt Jana Palacha

V Saigonu se upálili buddhisty

nikdo nepřekážel jim hořet až do konce

lidé stáli na náměstí kolem

dívali se na to, až vyschne

na ohni

černý

v podřepu

kostní strup

mysleli jsme, že náboženství jim znecitlivují smrt

že je možne zemřít z výběru

dobrovolně jít do ohně

aby na čtvrt hodiny dříve

dosáhnout věčného nebytí

mysleli jsme, že oni jsou odlišní

že to jinde

jinak

a málokdo byl ochoten běžet přes oceán

dosáhnout jejich stále naživu

číst spálenou tvář

a zapsaný na ní smysl,

ale teď už víme všechno

nyní tento oheň je náš

zde hoří někdo pro sebe

a pro nás

hoří dobrovolně

uprostřed svých vlastních lidí

nikdo z opuštěného světa

nevadí mu hořet až do konce

čeká na náměstí a spí v podřepu

dokud otlučený strusky se rozpadnou na prach

nikdo nedosáhne žijících

nechcí přečíst, co je napsáno na tváři Prahy

najednou tam byla dokončena pokrytá popelem tradice ohně

Zlaté Město

neodváděj mladého člověka

do hnijící půdy

ke hřbitovu

vrát´ho  nám

strašidelným hřbitovům

našich životů

on hořel a hoří

umírá a žije

svítí uprostřed

chce odejít co nejdřív

mimo pohřb z zápalné oběti

smísit se do budoucnosti

jít s davem

nedávaj ho půdě

nedrž na cestě

potřebujeme ho

možna, že napadne nás s ohněm

všechny kteří spí

udeří nim v naši noc

Někteří akademičtí pracovníci univerzit a Polské akademie věd demonstrativně vrátili stranické legitimace. Z komunistické strany odešli mj. Geremek, Krystyna Kersten a Tadeusz Łepkowski.

Nejdramatičtější protest proti intervenci vojsk Varšavské smlouvy do Československa byl akt Ryszarda Siwce.

Sebeupálení

Myšlenka sebeupálení silně spojená s tradicí buddhismu a hinduismu, je opravdu cizí židovsko-křesťanské kultuře, která vidí sebevraždu jako zlo způsobené sobě a své vlastní totožnosti, a také jako urážku Boha, dárce života. Proto každý případ sebevraždy (zejména veřejným způsobem) se na dlouhou dobu stává předmětem živých diskusí, kde se zkoumají její příčiny.

11. června 1963 se vietnamský mnich Thich Quang Duc upálil v Saigonu na rušné křižovatce v centru města. Tímto způsobem se snažil protestovat proti diktatuře katolického prezidenta Ngo Dinh Diem a proti pronásledování buddhismu v Jižním Vietnamu. Nebylo to ani první, ani poslední sebeupálení buddhistického mnicha (nebo mnišky) v historii. Avšak toto upálení se stalo známé na celém světě kvůli široce publikované fotografii Malcolma Brownea. V buddhismu je sebeupálení akceptované , a to zejména v Číně a jihovýchodní Asii. Přesto sebeupálení zůstává aktem neobvyklým a nevšeobecným. Je třeba připomenout, že tento akt, který je celkovou sebedestrukcí, není chápán jako výraz zoufalství a bezmoci, ale jako svědectví obětavosti a odvahy. Po zvolení této cesty, buddhista ponechává pasivitu vůči zlu a destrukci. Aktivně, ale nenásilně pro ostatní, varuje před zničením, jehož symbolem se stává sebeupálení. To je také varování a pokus zadržení jiných jít cestou destrukce. Sebeupálení lze chápat jako křik, ale není to zoufalý křik, ale varování, a také (v kulturním kontextu) obětí jednotky pro dobro komunity.

Sebeupálení buddhistického mnicha Thich Quang Duca

Everett Collection/East News

Vykonaná 11. června 1963 r. fotografie obdržela titul nejlepší fotografie v roce 1963 v soutěži World Press Photo (1963), přineslo také Malcolmowi Browne’owi Pulitzerovu cenu (1964). Malcolm Browne takto vzpomínal na okolnosti jejího vzniku:

Bylo to v noci z 10. června 1963. Duc mi zavolal a řekl: Pane Browne, přijďte zítra v šest hodin ráno k této pagodě. Bude se dít něco opravdu důležitého. Hned jsem věděl, že je to neobvyklé - shromáždilo se tam mnoho mnichů a mnišek, z nichž mnoho plakalo. Dva mladí mniši vytáhli plastový kanystr na benzín, nalili ho na svého staršího mnicha, a ustoupili o krok dozadu. Thich Quang Duc zapálil sirku, kterou držel na břiše, a tím se podpálil. Byl jsem ohromený, byl jsem zalitý studeným potem. S velkými obtížemi jsem nastavil kontrast, světlo a snažil se soustředit na fotografování. Byl jsem vyděšený. Mnohokrát se mě ptali, jestli jsem tu sebevraždi nemohl zastavit. Nemohl jsem. Stála tam kompaktní skupina asi dvou set mnichů připravených mě zablokovat, kdybych se pokusil pohnout. Několik z nich se vrhlo pod kola hasičského vozu. Po letech ale mám pocit, že jsem přispěl k této smrti. Ten starý mnich by to neudělal, pokud by si nebyl jistý přítomnosti reportéra, který předá zprávu světu [citace:wikipedia.org]

Fotografie kolovala po celém světě, a to nejen v médiích. Čínská vláda se snažila z fotografie vytvořit symbol "amerického imperialismu" (stejně byly použité fotografie jiných buddhistických mnichů a mnišek, kteří se upálili na protest proti válce ve Vietnamu).

Sebeupálení buddhistických mnichů bylo používané komunistickou propagandou jako symbol války proti americkému "militarismu" a proti válce ve Vietnamu. Obrazy, které byly široce komentované v oficiálních médiích pronikaly k občanům socialistických zemích. Kromě textů, které byly důležité pro komunistické orgány, se staly inspirací pro ty, kteří chtějí vzrušit indoktrinovanou společnost a vyslovit svůj nesouhlas proti komunistickému režimu.

Buddhistický mnich se sebeupálením rozhodl pro akt plný bolesti. Chtěl tímto způsobem a křikem oznámit, že chce sdělit něco velmi důležitého. Nic na světě, není tak bolestivé jak popáleniny. Buddhistický mnich, který se rozhodl pro takovou oběť, provedl akt sebezničení, ale v tímto aktě bylo také něco tvůrčího.

Ks. prof. Józef Tischner mluví o myšlence buddhistické sebedestrukce

Ukázka z dokumentárního filmu Macieje Drygase "Uslyšíte můj křik"

V souvislosti s událostmi v Československu se nejznámější stalo sebeupálení z dne 16. ledna 1969 studenta Jana Palacha (21 let) na Karlove Univerzitě (více o sebeupáleních si můžete přečíst na webu www.janpalach.cz). Ale bez povšimnutí zůstal dřívější, stejně radikální, protest Ryszarda Siwiece.

Ryszard Siwiec pečlivě připravil svůj čin: sepsal závěť, a 3-4 dny před výjezdem získal propustku na dožínky, které se konaly na Stadionu desetiletí ve Varšavě. Vyfotil se u fotografa. Fotografie vyzvedla rodina po jeho smrti. Koupil rozpouštědlo a připravil letáky, které vzal s sebou do Varšavy. Den před cestou šel na zámek v Přemyšli a spolu se dvěma přáteli nahrál na magnetickém pásku své poselství. 7. září ráno se rozloučil s rodinou, vzal si levné hodinky svého syna a nechal mu na památku své, mnohem cennější. Když jel 8. září ráno vlakem do Varšavy, napsal dopis na rozloučenou své ženě (dopis převzala Státní bezpečnost, adresátce došel až po mnoha letech):

Milovaná Marie! Neplač! Škoda sil, a budeš jich potřebovat, jsem si jistý, že pro tuto chvíli jsem žil 60 let, omlouvám se, nemůžu jinak, umírám proto, aby neumřela pravda, lidstvo, svoboda. Je to menší zlo než smrt milionů, nejeď do Varšavy, mně už nikdo a nic nepomůže, dojíždíme do Varšavy, píšu ve vlaku, proto tak křivě. Je mi tak dobře, cítím takový klid - jako nikdy v životě!

Film natočený pracovníkem Státní bezpečnosti por. Tadeuszem Czyżewskim a následně zahrnutý do dokladu operačního řízení s krycím jménem "Wawel". V pozdějších letech přidána hudba na pozadí a mluvené komentáře předčitatele. Fragment zahrnut do série dvanácti filmů používaných pro výcvik bezpečnostního aparátu. Film obsahuje falešné informace, že byl natočený v roce 1969. To proto, aby nebyl spojený s intervencí v Československu a s událostmi z března roku 1968.

Sbírky Ústavu paměti národa (Instytut Pamięci Narodowej)

O několik hodin později na Stadionu desetiletí ve Varšavě se za přítomnosti sto tisíců lidí, včetně vládních a stranických představitelů s Władysławem Gomułkou v čele, uskutečnily dramatické události. Přesně ve 12:15 ve třináctého sektoru, který se nachází v blízkosti čestné tribuny (doklad účasti povoloval vstoupit do sektoru č. 37), se Ryszard Siwiec polil rozpouštědlem a zapálil. Stál a hořel. Křičel: "Ať žije svobodné Polsko", "To je výkřik umírajícího, svobodného člověka!" " Nechraňte mě, podívej se, co mám v aktovce!" Lidé kolem něj se vzdálili několik metrů a sledovali ho z bezpečné vzdálenosti.

Byl uhašen po několika minutách, sám tomu překážel, utíkal a bránil se před hasiči. Přesto, že shořelo celé jeho oblečení, neztratil vědomí. Vlastními silami, nešikovně podporován policií, sestoupil z tribuny. Do nemocnice nejel sanitkou, ale neoznačeným vozem Státní bezpečnosti.

Oslavy nebyly přerušeny ani na okamžik, na stadionu pokračoval tanec a hudba linoucí se z reproduktorů. Na stadionu zůstala aktovka, v které byla mimo jiné bíločervená vlajka s nápisem: "Pro naši a vaši svobodu. Čest a Vlast " a také letáky začínající slovy: "Protestuji proti nevyprovokované agresi proti bratrskému Československu... ".

V důsledku rozsáhlých popálenin (popáleniny druhého a třetího stupně, které zahrnovaly 85 procent tělesného povrchu) Ryszard Siwiec zemřel 12. září 1968 v nemocnici ve Varšavě.

I

Začali jsme druhou část našeho zpravodajství, druhou část přenosu, která byla mnohem obtížnější, ale také pro reportéra vděčnější.

Obtížnější proto, že mluvit v rádiu o tanci je opravdu těžké, ale měli jsme nápad (já a Slawek Szof, protože spolu jsme dělali tento přenos), že budeme mluvit do rytmu hudby.

Takže, když se na hřišti objevil průvod, který tančil polonézu, chtěli jsme mluvit pomalu, aby všechny ty zástěrky, barevné, nádherné kostýmy popsat jen v rytmu polonézy. A když byl valčík, mluvili jsme na tři - a tak dále a tak dále.

Náhle jsem zaslechl šum, znepokojující šum, ten, který je někdy slyšet, když jste na fotbalovém zápase, pozornost diváka je zaměřena na to, co se děje na hřišti, najednou se někde někdo začne prát. Ale nejdřív je šum, úzkost, eprve potom člověk obrací svou pozornost tímto směrem a skutečně si všimne, že se něco děje.

II

Když byl složený dožínkový věnec, dole v sektoru, ve kterém jsem seděl, jsem si všiml, že se lidé rozešli a byl tam obrovský sloup černého kouře.

III

Byla to úplná náhoda, že jsem byl na stadionu. Vlastně jsem moc nesledoval, co se tam děje, ale vzpomínám si, že to byl krásný den, modrá obloha, mladí lidé tančili, hrála hudba a náhle v sousedním sektoru vypukl požár.

IV

Mládež se připravovala vedle v tunelu na vystoupení. A v určitém okamžiku, jeden z členů týmu zvolal:

"Maminko, něco hoří!"

Vyběhla jsem před segment a uviděla jsem sloup kouře, vysoký sloup dýmu, a křik lidí a člověka, který právě hořel.

V

Měl jsem kameru v ruce, samozřejmě na stojanu s objektivem 180 mm. Podíval jsem se přes objektiv, a viděl jsem to blíže, protože se to stalo na druhé straně stadionu. Viděl jsem jasně, že hoří člověk.

III

Lidé začali utíkat, říkali: vodka, vodka se zapálila na chlapovi. Viděl jsem toho člověka, vytrhával se jiným lidem, kteří se ho snažili uhasit.

IV

Lidé běželi, křičeli, pištěli, a já musím dávat pozor na svou mládež, aby nešla tam dopředu, protože proč?

II

Vzal jsem si bundu, rychle jsem seběhl a snažil jsem se uhasit toho muže tím, že jsem mu hodil bundu přes hlavu.

Podařilo se mi na dvě, tři sekundy potlačit oheň, když jsem zdola pocítil strašné teplo.

VI

On tam v té době křičel: "Pryč s komunismem! Pryč s Gomułkou!" a tak dále, o Sovětech, a tak dále, to všechno měl ve svém repertoáru. V tuto chvíli je těžké přesně říct, ale když jsem mu házel bundu na obličej, byl už tak spálený, že kůže s vlasy, to všechno prostě s něho sešlo, měl jsem to všechno na bundě. Krev a tak dále. Ten pohled byl šokující, protože:

krev kape z oka, z uší, je celý popálený, smíchané všechno, kůže, vlasy, a tak dál... To je tak šokující pohled. Ale tímto způsobem jsem ho uhasil. Neměl už oblečení. Jediné, co držel, byl pásek od kalhot.

II

Člověk hořel, to je hrozná věc. Viděl jsem, jak měnil všechny barvy, jako chameleon, z fialové přes zelenou, na červenou.

Vlasy měl vzpřímeně jako stožáry.

Hořel a okolo lidé křičeli šílenec, blázen!

III

Vedle mě byli lidé v civilu, kteří tam běželi a přinesli černou aktovku, kterou prohlíželi. Byly tam strojopisy, ve kterých se psalo, že tento muž to udělal v protestu z důvodu Československa.

Věděl jsem to hned. Jeden z nich dokonce řekl, že kdyby mohl, byl by ho zastřeli, kdyby měl zbraň.

I

Na okamžik jsem pocítil výrazné chvění. Vlastně mravenčení.

Něco, co jsem dosud nezažil, a bych nikdy nechtěl zažít. Ale byla to zkušenost, kterou nikdy nezapomenu.

Museli jsme se vzpamatovat, protože přenos musel jít dál, měli jsme texty, a tak jsme se zaměřili na text. Další tanec, jiný barevný obraz.

III

Přijela sanitka a lidé se snažili ho do té sanitky zahnat, ale báli se ho dotknout. Lékař také, člověk v bílém plášti, také chtěl s ním něco dělat, ale bál se ho dotknout.

On byl delší dobu pode mnou a cosi křičel, ale hrála hudba a my jsme neslyšeli, co volá.

Křičel hodně.

Výpovědi svědků na Stadionu Desetiletí

Ukázka z dokumentárního filmu Macieje Drygase "Uslyšíte můj křik”

Člověk

Ryszard Siwiec se narodil 7.března 1909 v Dębici, zde ukončil základní školu. Po smrti otce se přestěhoval s matkou do Lvova.

Zde navštěvoval gymnázium Jana Dlugosza, poté studoval na Filozofické fakultě na Univerzitě Jana Kazimíra ve Lvově, kde získal titul magistra filosofie. Po studiích pracoval na finančním úřadě ve Lvově. V roce 1936 získal práci na finančním úřadě v Přemyšli.

Fotografie třídy, kterou navštěvoval Ryszard Siwiec v Gymnasium Jana Dlugosza ve Lvově, dvacátá léta 20. století

Sbírka rodiny Siwiecovi

Letní tábor v Petlikowicach blízko Buczacza, 1926.

Sbírka rodiny Siwiecovi

Studentská legitimace z University Jana Kazimíra ve Lvově

Sbírka rodiny Siwiecovi

Ryszard Siwiec (zcela vpravo) v době studia ve Lvově

Sbírka rodiny Siwiecovi

V době studia

Sbírka rodiny Siwiecovi

Ryszard Siwiec (třetí zleva) v armádě

Sbírka rodiny Siwiecovi

S přáteli, dvacátá léta 20. století

Sbírka rodiny Siwiecovi

Ryszard Siwiec (zcela vpravo), třicátá léta 20. století

Sbírka rodiny Siwiecovi

Ryszard Siwiec (stojící druhý zleva) s pracovníky finančního úřadu, Přemyšl, 1937.

Sbírka rodiny Siwiecovi

Během německé okupace se vzdal práce na finančním úřadě. Nechtěl, jak říkal, vybírat daně pro okupační síly. Byl zaměstnán jako dělník v závodě městské zeleně. Složil přísahu v řadách polské armády (Armia Krajowa) a několik měsíců se ukrýval v oblasti Zbydniow v kraji Tarnobrzeg. V roce 1942 se vrátil do Přemyšli a pracoval ve velkoobchodě ovoce a zeleniny Olff Köpke & Co.

Jako manuální pracovník v péči o zelené plochy, léta 1940–1941

Sbírka rodiny Siwiecovi

Jako vedoucí výkupu ovoce a zeleniny v Přemyšli (sedí), čtvrtá zleva je jeho budoucí manželka Marie, léta 1942–1945

Sbírka rodiny Siwiecovi

Jako vedoucí výkupu ovoce a zeleniny (stojící druhý zleva), první zleva sedí jeho budoucí manželka Marie, léta 1942–1945

Sbírka rodiny Siwiecovi

Arbeitskarte (pracovní karta) Ryszarda Siwieca

Sbírka rodiny Siwiecovi

Po válce odmítl práci jako učitel, říkal, že nebude učit nesmysly. Od roku 1946, spolu s Janem Wojnarowicz vedl továrnu na výrobu vína. Po znárodnění závodu v roce 1952, pracoval v továrně už ne jako spolumajitel, ale jako obyčejný zaměstnanec – na pozici právního zástupci a hlavního účetního. Až do své tragické smrti.

Svatební fotografie Marie a Ryszarda Siwiec, 1945.

Sbírka rodiny Siwiecovi

Ryszard Siwiec, Stanisław Łącki (lvovský právník a přítel) a dcery Elżbieta a Innocenta na Lipowicy (předměstí Přemyšli), padesátá léta 20. století

Sbírka rodiny Siwiecovi

Jan Wojnarowicz (první zleva) a Ryszard Siwiec – bývali spoluvlastníky Továrny na výrobu vína a medu - spolu se zaměstnanci, srpen 1959.

Sbírka rodiny Siwiecovi

Rodina Siwiecova (zleva: Innocenta, Mariusz, Ryszard, Adam, Elżbieta, Maria) s přáteli (letcem 303. peruti Witoldem Łukociewskim a Mariuszem Maciebachem) před vstupem do budovy v Přemyšli, v které žila rodina Siwiecova, červen 1961.

Sbírka rodiny Siwiecovi

Ryszard Siwiec na zámku v Přemyšli, jaro 1968.

Sbírka rodiny Siwiecovi

Ryszard Siwiec, 1968.

Sbírka rodiny Siwiecovi

Poslední fotografie Ryszarda Siwiece, vyzvednuté od fotografa po jeho smrti

Sbírka rodiny Siwiecovi

Ryszard Siwiec byl otcem pěti dětí. Jak pamatuje rodina, byl humanistou, katolíkem a horlivým vlastencem, který kultivoval národní tradice. Měl zájem o literaturu. V jeho knihovně bylo asi 3.000 knih. Měl také velkou sbírku dýmek. Byl sportovec, dobře lyžoval a plaval. Před válkou hrál hokej v prvním týmu "Černí" Lvov. Mnoho let psal na svém osobním psacím stroji „Erica” letáky, které podepisoval přezdívkou Jan Polák. Jeho dcera Elżbieta je vhazovala do poštovních schránek ve Vratislavi, kde studovala. Ryszard Siwiec se nesmířil s politickou situací, která existovala v Polsku po sovětském vstupu. Odmítal komunistickou ideologii a totalitní systém, což se stalo důvodem dramatických událostí 8. září 1968.

Tadeusz Kamiński (bratranec)

Ryszard byl mlčenlivý člověk. Neodhaloval své hluboké myšlenky, své zkušenosti, a své zážitky.

Až po roku 1960 se Ryszard náhle začal dělit svými myšlenkami. Začal se dělit s lidmi o své zkušenosti, své zážitky.

Připomíná mi to trochu sopku, která je po dlouhou dobu tichá, nashromažďuje se a náhle exploduje. Richard náhle explodoval, náhle odhalil své myšlenky.

Když byli v roce 1968 studenti Varšavské university biti policisty, cítil to jako osobní neštěstí a osobní porážku.

Cítil se uražen, pravděpodobně cítil, že je bit sám.

Janusz Janiszewski (přítel)

Myslím, že to byla idée fixe.

On rozhodl, že to byla jeho idée fixe, proto – to je moje přesvědčení – se chtěl obětovat a pohnout svědomím těch lidí, kteří jsou Poláci, a kteří se zaprodali.

Byla to jeho vzpoura proti tomuto.

Jsem o tom přesvědčen, na základě rozhovorů, je obtížné opakovat tyto rozhovory, ale byly zaměřeny na jedno téma. To znamená na tehdejší panující atmosféru. Atmosféru nespokojenosti, nevolnictví, ponížení, nespravedlnosti. To může být velmi banální, ale, on byl silný a odhodlaný muž.

Tadeusz Kamiński (bratranec)

Doufal, že se celá společnost prostřednictvím lidí, kteří byli na Stadionu desetiletí ve Varšavě, že se dozví, že musí bojovat jakýmkoli způsobem se stávajícím režimem. A také s pokrytectvím, lží a přetvářkou.

Je nutné bojovat za Polsko.

Maria Siwiec (žena)

Manžel říkal, že je nejprve Bůh, vlast a rodina. Myslel v takových kategoriích.

Innocenta Siwiec (dcera)

Otec byl velmi spravedlivý muž. Tak spravedlivý, že to někdy bylo těžké snést.

Adam Siwiec (syn)

Pokud by se historie vrátila zpět, mám podezření, že můj otec udělal by to podruhé.

Rodina a přátelé vzpomínají na Ryszarda Siwiece

Ukázka z dokumentárního filmu Macieje Drygase "Uslyšíte můj křik"

Intelektuální formace a přesvědčení Ryszarda Siwiece nejlépe odrážejí jeho vlastní slova zaznamenaná v den před odjezdem do Varšavy:

Polský národe! Nedovolme čtvrté rozdělení Polska! Nikdy nemůžeme zapomenout na odporný zločin v Katyni. Nedovolme zabíjet naše národní tradice, kulturu, historii a vlastenectví! Bez zasahování zahraničních říší Polsko také může být svobodné a demokratické. Nedovolme zabírat víru našich otců a matek! Nedovolme otrávit naši krásnou mládež jedem cizí ideologie, kterou nikdy nepřijmeme! [...] Protestujeme proti účasti našich vojáků v okupaci Československa, které je neslučitelné s naší národní ctí! Nenapomáhejme k zločinu genocidy! Nedovolme, aby v nás byl jed antisemitismu! Ať žije svobodné a nezávislé Polsko! [...] Dnes vysíláte tanky do Československa jen proto, že celý národ chce svobodu slova. Je to hrůza a hanba pro 20. století, a pro vás – [...]. Svoboda od strachu, to znamená omezení všemohoucnosti bezpečnostních orgánů. A že chtějí vybudovat lidský progresivní socialismus. Na 14 milionů Čechů a Slováků napadly armády států s téměř 300 miliony obyvatelů. Zaútočeno bez ohledu na to, že je to malá, klidná, bezbranná země, která nekladla žádný vojenský odpor. Hanba této akce mluví sama za sebe. Navždy bude jednou z nejtemnějších skvrn vaší historie. A vy máte mnoho takových skvrn. Hanba této akce bude mít vliv na celé lidstvo. Celý svět už vydal svůj rozsudek. Odsoudili vás všechny. Lidé! Lidé! Vzpamatujte se! [...] Nenechte se vraždit! Nedovolte, aby ta či jiná skupina lidí vládla totalitním režimem! [...] Uslyšte můj křik! Křik, obyčejného člověka, syna národa, který miloval vlastní a cizí svobodu více než cokoli jiného, víc než svůj vlastní život! Vzpamatujte se! Ještě není příliš pozdě!

Ukázka z nahrávky z dne 7. září 1968.

Ryszard Siwiec – Ukázka z nahrávky z dne 7. září 1968.

Ukázka z dokumentárního filmu Macieje Drygase “Uslyšíte můj křik”

Pro vlastníky a vládce Sovětského svazu.

Pro lidi práce, rolníky a dělníky Sovětského svazu. Pro spisovatele, intelektuály Sovětského svazu. Pro mládež, budoucnost všech národů.

Lenin řekl, že každá země, která podrobuje ostatní národy, musí upadnout, to není nic nového, je to starý, existující, věčný zákon dějin, zákon vývoje. Myslíte si, že vaše impérium nepadne jen proto, že podmaněním jiných národů říkáte osvobození? Proto, že lži říkáte pravda, že nevolnictví říkáte svoboda, proto, že tyranii nezodpovědné vládnoucí kliky říkáte demokracie? Proto, že vykořisťování člověka člověkem, je nahrazené celkovým vykořisťování jedinou zemí kapitalistickém obrem, a říkáte tomu socialismus? Že boji o nadvládu ve světě říkáte boj za mír? Ptám se - proč máte jistotu, že vám, a pouze vám, se v celé historii lidstva podaří vybudovat a udržet impérium založené na násilí, útlaku a nespravedlnosti? Jaká země, která má skutečnou možnost si vybrat, zvolí systém podle vašeho vzoru? Žádná země, žádný stát. Protože systém, váš systém je založen na bajonetech přivezených na tancích Rudé armády do jiných zemí, systém vnucovaný silou a udržovaný sílou, není diktatura proletariátu, komunismus, nebo socialismus nebo demokracie. Není cena, která nemůže být zaplacena, aby tento systém nevládnul na celém světě. Lidé, lidé, přijděte k rozumu! Mládeži, budoucnosti národa, nenechte se zabíjet každých 20 let, aby svět ovládalo několik různých "ismů". Nenechte se zabít, aby ta či jiná skupina lidí měla absolutní moc. Lidé, kteří jste dosud nezapomenuli nejkrásnější slovo na světě - matka! Lidé, v kterých je ještě jiskřička lidstva, lidských pocitů, přijděte k rozumu! Uslyšte můj křik! Křik, obyčejného člověka, syna národa, který miloval vlastní a cizí svobodu více než cokoli jiného, víc než svůj vlastní život! Vzpamatujte se! Ještě není příliš pozdě!

Činnost StB

Oslavy takové velikosti, jako celostátní dožínky, navíc za účasti stranického a státního aparátu, byly už ve fázi organizace chráněné Státní bezpečností.

Kromě mnoha policistů byli také přítomni policisté v civilu. Událost byla fotografována a nahrávána. V této dokumentaci StB, která je současně uložena v Ústavu národní paměti bylo nalezeno video, které umožnilo částečnou rekonstrukci událostí na Stadionu desetiletí.

Ukázka z materiálů Státní bezpečnosti shromážděných během vyšetřování ohledně letáků s podvratným obsahem distribuovaným Ryszardem Siwiecem

Sbírky Ústavu paměti národa (Instytut Pamięci Narodowej)

První akce, kterou provedli důstojníci StB ihned po sebeupálení Siwiece, bylo zabezpečení místa událostí. Také bylo zakázáno fotografování a bylo zabaveno několik negativů. K dalším opatřením již došlo mimo stadion. 8. září 1968 bylo zahájeno vyšetřování proti Ryszardovi Siwiecovi. Ryszard Siwiec byl obviněn z "veřejného rozšiřování letáků, které obsahují nepravdivé informace o společensko-politické situaci v Polské lidové republice, což mohlo způsobit veřejné nepokoje." Vyšetřování vedli důstojníci z policie StB ve Varšavě, nejprve kapitán Kazimierz Masewicz, poté poručík Tadeusz Wirkowski. Později téhož dne StB revidovala rodinný domov a pracoviště Ryszarda Siwiece. V nemocnici byl Ryszard Siwiec izolován od ostatních pacientů a přístup k němu měli pouze určené osoby zdravotnického personálu, které nesměly o případě s nikým mluvit. Setkání s Siwiecem bylo zabráněno také rodině. V nemocnici byl pacient neustále sledován a zaznamenáván.

Můj život není nic ve srovnání s blížícím se zničením lidstva. Moje smrt a smrt mé rodiny není důležitá. Ať žije pravda, ať žije svoboda, ať žije lidstvo, ať žije demokracie, ať žije Ústava! Ať zmizí totální teror, který ovládá celý svět! Nemám žádné inspirátory, nemám žádné partnery. Protestuji sám, jeden jediný. Někdo musí zavolat velikým hlasem: Dost! Ne! Tak volám já, sám jediný - ne!!!

Ukázka stenogramu výpovědi Ryszarda Siwiece zaznamenané v nemocnici 10. září 1969.

Nakonec bylo řízení zastaveno 16. října 1968, v důsledku smrti Ryszarda Siwiece. Státní bezpečnost celkově blokovala informace o událostech, které se odehrály na Stadionu desetiletí. Chtěla tak skrýt motivy jednání Siwiece, a současně rozšiřovala zavádějící informace o jeho údajné nepříčetnosti.

I

Pokud je do nemocnice převezen pacient s popáleninami, k rutinním otázkám patří - jak se to stalo, že se spálil? Pacient odpoví, že se zapálil. Tak jednoduchá, logické, další otázka je – a proč to udělal? A tehdy pacient vysvětlil, proč se polil benzínem a zapálil.

II

Na oddělení šum, hluk, spěch, všichni zaneprázdnění.

Z Podíval jsem se do místnosti, pacient byl oddělen od celého oddělení. Byl v místnosti, která plná obvazů. Postel byla vzdálená od zdi, kolem stojany, infúze, pacient byl zabalený jako mumie v obvazech. Při vědomí.

I

Zatímco kolega právě řekl, z jakého důvodu člověk se zapálil, byly slyšet hlasy: šílenec, psychopat a podobně.

Jeden z našich kolegů, když to slyšel, řekl rozčileným hlasem, že takto je vychovávaný polský národ, tak již jsme všichni indoktrinovaní. Když na protest hoří buddhistický mnich, považujeme ho za svatého, ale když u nás se někdo zapálí z nějakého důvodu, třeba politického, říkáme: psychopat, blázen.

II

Každý zaměstnanec měl příkaz, že všechno co říká pacient, je třeba registrovat, opakovat. Je třeba pozorovat, kdo se blíží, a pokud přijde na návštěvu nějaký host, okamžitě zavolat.

Domluveným telefonním číslem byla nula, po vytáčení tohoto čísla okamžitě bylo navázáno spojení s někým v Paláci Mostowských

Náš přístup k této událostí byl různý, ale hlavně, že nikdo nezvedl telefon.

III

Několik týdnů po té události na stadionu, jsem byl pozván spolu s dalšími hasiči, kteří hasili toho muže, k velitelství hlavního města, kde jsme se měli setkat. Tam nám prostě poděkovali se sklenkou koňaku, já jsem dostal peněžní dárek, chlapci dostali vkladní knížky.

IV

A samozřejmě nám také ještě jednou připomenuli, abychom pochopili, co je to za situace, že bychom měli držet jazyk za zuby.

Pokud jde o muže, který hořel, bylo nám řečeno, že po třech dnech zemřel. Byl to podivín z Přemyšli, že není příliš zdravý duševně, že ve skutečnosti nebylo mu tak špatně, ale něco se mu začalo dít... A proto byl nepřítel našeho systému.

Události v prvních dnech po 8. září. Vzpomínají zaměstnanci nemocnice a také policista a hasič, kteří byli přítomni na Stadionu desetiletí ve Varšavě

Ukázka z dokumentárního filmu Macieje Drygase "Uslyšíte můj křik"

Echa události

Čin Ryszarda Siwce nebyl uveden v médiích, nepobouřil veřejné mínění, nebyl vyslyšen. Činnosti StB, aby zabránily úniku jakýchkoli informací, byly efektivní.

I

Kdybych byl blíže, možná bych měl o to zájem, ale bylo vidět z dálky jen... Když se vidí pouze siluetu člověka, který hoří, prostě neměl jsem k tomu ... emocionální postoj.

II

Vůbec se tomu nevěnovala pozornost, protože jsme se zaměřili na své věci, a tamto, to jsme si mysleli, že je to nějaký incident, že už to minulo.

III

Rádioví posluchači nic neslyšeli v naše zprávě o této akci. Proč? Dvě slova na vysvětlenou. Za prvé, protože celou dobu jsme měli živý zvuk hudby a tanců. Jak říct, že něco hoří, že se něco děje? Pokud by kapela okamžitě přestala hrát, reportér musí reagovat, je třeba vysvětlit, proč kapela přestala hrát, je to referenční bod, a my bychom to říkali.

IV

No, tak jsme trochu byli vyškoleni, aby v tomto případě co máme dělat, a ne to, co dělat nemáme, protože nikdo to nebude tisknout, a můžou být z toho jenom problémy.

III

Vzalo nám to dech, navíc, jsme nebyli schopni to přesně popsat. Se omouvám, ale byli byste schopni popsat smrt hořícího člověka?

V

Největší šok pro mě byl, že všechno se vrátilo do normálu, že tunelem začali pouštět nové, další mladé lidi, kteří v radostném tanci, nepamatuji si, třeba mazurku, začali tančit.

To, že obloha byla stále modrá, že stále hralá hudba a vzpomínám si holuby.

...vzpomínám si na holuby ...

Ukázka z dokumentárního filmu Macieje Drygase "Uslyšíte můj křik"

O událostech na stadionu pravděpodobně vyprávěli lidé, kteří to viděli. Ale to byly pouze skrovné zprávy a byly brány z rezervou. Může to potvrdit fragment "Deníků" Stefana Kisielewského:

Pořád říkají, že na dožínkách v přítomnosti Wiesia a Józia se někdo polil benzínem a zapálil. Jenom nikdo neví, z jakého důvodu se to stalo – samozřejmě noviny nepíšou o tom ani slovo. Komunisté mají tvrdé srdce – příkladem je Ho Chi Minh, který hází lidi ke zničení a nikoho nelituje. Politique d'abord - to jejich heslo [...]

Stefan Kisielewski, „Dzienniki”, Varšava 1996, s. 98.

Wiesio je důvěrná přezdívka Władysława Gomułky, kryci jméno „Wiesław”,

Józio – premiéra Józefa Cyrankiewicza

První zprávy o tragédii na Stadionu desetiletí, které mohly oslovit širší okruh lidí, se objevily za železnou oponou.

Obálka francouzského týdeníku "Le Nouvel Observateur" a zmínka o událostech z 8. září 1968.

Sbírka Parlamentní knihovny

27. ledna 1969, francouzský týdeník "Le Nouvel Observateur" publikoval poznámku, později otištěnou v týdeníku „The New Statesman and Nation” a vydanou v Londýně. To však již bylo po v médiích široce komentované smrti Jana Palacha, který se upálil v Praze 16. ledna 1969.

Titulní strana anglického týdeníku „The New Statesman and Nation” s částí článku a dopisem pochybujícím o pravdivosti sebeupálení

Sbírka Parlamentní knihovny

Teprve v dubnu 1969 byla silně zkreslená zpráva o sebeupálení Ryszarda Siwiece umístěna v londýnských novinách " Na Anténie ", v kterých byly otištěny vybrané texty vysílání Rádia Svobodná Evropa:

Polská živá pochodeň

Francouzský levicový časopis "Nouvel Observateur" byl prvním časopisem, který ve svém vydání ze dne 27. ledna aktuálního roku v článku K.S. Karola odhalil, že několik měsíců před Palachovou sebevraždou, během dožínek na Stadionu desetiletí ve Varšavě, se neznámý muž polil benzínem nebo alkoholem a při současných výkřicích se zapálil. Muselo se to stát hned po projevu Gomułky, v kterém ospravedlnil ozbrojený útok na Československo v srpnu. Přesně v okamžiku, kdy byl zahájen umělecký program dožínek. Plamen se vznášel několik metrů nahoru a kolem oběti se okamžitě vyprázdnilo. Pracovníci Státní bezpečnosti uhasili plamen a odnesli sebevraha do sanitky, která ho přepravila do nemocnice.

Článek K.S. Karola byl potom otištěn anglicky v socialistickém londýnském týdeníku "The New Statesman a Nation" 7. února.

Ve stejných novinách v sekci dopisů editorovi William Woods zpochybnil, zda se dramatická sebevražda popsaná Karolem opravdu stala.

Je samozřejmě možné (říká Woods), že se inženýr z Přemyšli zaživa upálil na stadionu ve Varšavě, ale kdyby se to stalo, celá Varšava by o tom věděla během několika hodin. Město je plné fám a drbů všeho druhu, a Rádio Svobodná Evropa (Poláci říkají Západní Varšava) má své podivné způsoby, jak získat zprávy a dostat je k těm, kteří je ještě neslyšeli. Já prostě nemůžu uvěřit, že Rádio Svobodná Evropa nebo západní tisk nikdy nezjistily to, co je známé v celé Varšavě.

Zahanbeni tímto lichotivým míněním musíme bohužel přiznat, že v tomto případě má pravdu pan K.S. Karol, ne pan William Woods.

Zpráva o sebevraždě zapálením na Stadionu desetiletí dostihla Rádio Svobodná Evropa krátce po tragické událostí. Zdála se tak nepravděpodobná, že nebyla opakována ve vysílání. Mysleli jsme stejně jako pan Woods. Jak by taková scéna mohla klidně zůstat bez povšimnutí tak velké skupiny cizinců - diplomatů a zahraničních zpravodajů, kteří se nacházeli v hledišti? Záhada byla vysvětlena později.

Sebevrahem byl 50-ti letý inženýr ze Slezska - a ne, jak napsal K.S. Karol, mladý, 30-letý muž z Přemyšli. Chtěl, aby jeho protest proti okupaci Československa byl pozorován především Gomułkou. Proto se umístil těsně pod tribunu Prvního tajemníka komunistické strany, naproti tunelu, kterým jinak vcházejí na stadion cvičenci a sportovci. V tomto místě je výklenek a lidé, kteří byli na boční tribuně nemuseli demonstranta vidět. Když ho zachvátily plameny, začal běžet tunelem a zmizel z dohledu davu na stadionu. Důstojnici StB ho dohonili až v tunelu a uhasili na něm oheň. Zda je pravda, že umřel o čtyři dny později v nemocnici, jak oznámil novinář "Nouvel Observateur", není známo. V každém případě sebevražda Poláka, který protestoval proti útoku na Československo, prošla bez povšimnutí v republice nebo na světě.

"Na Anténie" č. 72, 30. březen – 6. duben 1969.

Viněta "Na Anténie"

Sbírka Parlamentní knihovny

Paměť

V Polsku první pokus o připomenutí veřejnosti Ryszarda Siwiece uskutečnila jeho rodina. V roce 1981 opublikovali ilegální brožuru věnovanou Siwiecovi. Ale teprve změny v roce 1989 umožnily vrátit kolektivní paměť jeho dramatické akci.

V září 1990 roku na Stadionu desetiletí byla ve Varšavě zazděná pamětní plaketa. Po likvidaci stadionu a výstavbě Národního stadionu se o hrdinovi nezapomnělo. V bezprostřední blízkosti stadionu je památník věnovaný Siwiecovi a ulice nazvaná jeho jménem.

Obálka brožury publikované v roce 1981

Sbírka rodiny Siwiecovi

Bývalá deska na Stadionu desetiletí

Fot. Autoři

Moderní obelisk na ulici Ryszarda Siwiece v blízkosti Národního stadionu

Fot. Jacek Adamiak

Moderní obelisk na ulici Ryszarda Siwiece v blízkosti Národního stadionu

Fot. Jacek Adamiak

Moderní obelisk na ulici Ryszarda Siwiece v blízkosti Národního stadionu

Fot. Jacek Adamiak

V roce 1991 vznikl film " Uslyšíte můj křik " a rozhlasová hra " Testament " v režii Macieje Drygase. Drygas ze snažil odpovědět na otázku, jak se stalo, že se o takové tragédii nemluvilo. Proč se tak dramatický, radikální protest, který se uskutečnil v přítomnosti davů, stal marným?

I

A pak, když přenos skončil, jsme se začali divit. Proč se ten člověk upálil právě na představení tance, a ne v době, kdy měl projev Gomułka. Protože když Gomułka měl projev, jsem přesvědčen, že hluk na stadionu, to co by se stalo, muselo by ho také, stejně jako nás, vyvést z rovnováhy.

Byla by to normální lidská reakce. Řeč by byla přerušená, celý svět by o tom věděl.

II

Událost Siwiece měla takový význam jako vlaková nehoda. Nikdy jsem... To nebylo namontované na mé samostatné myšlení. Nemělo pro mě... Prostě neumím to vysvětlit... Možná je to proto, že sebevražda pro Poláka je cizí v naší kultuře. Nevím.

I

Protest, který se skončil tak tragicky, pro mě to byl neefektivní protest. Zmizel v polských lidových tancích. V těch barevných stužkách, o kterých jsme spolu mluvili.

II

Napadlo mě, že asi bude lepší pro něj zemřít. Že ze všechno, co ho může v životě potkat, že je asi lepší smrt.

Nyní po letech přemýšlím, jak jsem to věděla? Přece jsem vůbec nevěděla o vyhlazování, o Katyni, o tom co systém dělal s lidmi. Vše jsem zjistila později, ale přesto v podvědomí, přesto, že nikdy jsem o tom neslyšela, jsem věděla, že něco takového musí být potrestáno.

A asi myslím, že je to taky jeden z důvodů, proč byla tato smrt a snaha marná. To, že jsme smíření s tou hroznou stranou toho systému, podvědomě smíření..

... Zmizel v polských lidových tancích ...

Ukázka z dokumentárního filmu Macieje Drygase "Uslyšíte můj křik"

Ryszard Siwiec se dočkal náležitého uznání ze strany státních orgánů. V roce 2001mu český prezident Václav Havel udělil posmrtně Řád Tomáše Garrigua Masaryka. Za zmínku stojí skutečnost, že v České republice je paměť o Siwiecovi neustále živá. Je to velkou zásluhou Polského institutu v Praze. Z jeho iniciativy a z iniciativy České filharmonie se v roce 2008 konal koncert na památku Ryszarda Siwiece. Ve stejném roce se objevila v České republice Siwiecovi první věnovaná monografie, kterou napsal Petr Blažek. V roce 2009, s podporou tehdejšího pražského primátora Pavla Béma a Ústavu pro studium totalitních režimů, byla ulice Havelková na pražském Žižkově, kde se nachází Polský institut, přejmenovaná na Siwiecovu. O rok později byl před sídlem Institutu odhalen památník připomínající čin Ryszarda Siwiece (jeho kopií je památník ve Varšavě). Památník byl financován Radou paměti odboje a mučednictví.

Pojmenování ulice Ryszarda Siwiece v pražské čtvrti Žižkov, 13. února 2009 r.

Sbírky Polského institutu v Praze

Odhalení pomníku Ryszarda Siwiece, 20. června 2010

Sbírky Polského institutu v Praze

Odhalení pomníku Ryszarda Siwiece, 20. června 2010

Sbírky Polského institutu v Praze

Koncert České filharmonie, "Hudba pro Prahu. In memoriam Ryszard Siwiec", 8. září 2008.

Sbírky Polského institutu v Praze

Koncert České filharmonie, "Hudba pro Prahu. In memoriam Ryszard Siwiec", 8. září 2008.

Sbírky Polského institutu v Praze

V roce 2003 polský prezident Aleksander Kwasniewski na žádost Ústavu národní paměti posmrtně udělil Ryszardovi Siwiecovi Velitelský kříž řádu polského obrození (Krzyż Komandorski Orderu Odrodzenia Polski). Rodina se rozhodla převzít si oceněnění až v roce 2007, z rukou prezidenta Lecha Kaczyńského. V roce 2006 prezident Slovenska Ivan Gašparovič udělil Siwiecovi Řád bílého dvojkříže. O Ryszardovi Siwiecovi také pamatovali lidé v Přemyšli. Jeho jménem je pojmenovaný jeden z mostů a v roce 2008 byla na stěně budov, kde Siwiec bydlel, umístěna pamětní deska.

O rok později, u příležitostí stého výročí Siwiecova narození ,byla pamětní deska umístěna také v Dębicy na zdi základní školy, kterou navštěvoval.

PČeský prezident Václav Havel předává Elżbiecie Siwiec-Szabadze Řád Tomáše Garrigue Masaryka, kterým byl posmrtně vyznamenán její otec, 28. září 2001

Sbírka rodiny Siwiecovi

Řád Tomáše Garrigue Masaryka (ČR, 2001)

Sbírka rodiny Siwiecovi

Řád Tomáše Garrigue Masaryka (ČR, 2001)

Sbírka rodiny Siwiecovi

Velitelský kříž řádu obrození Polska (2003, vyzvednutý rodinou v 2007)

Sbírka rodiny Siwiecovi

Medaile svatého Václava (2004)

Sbírka rodiny Siwiecovi

Medaile svatého Václava (2004)

Sbírka rodiny Siwiecovi

Řád bílého dvojkříže (Slovensko, 2006)

Sbírka rodiny Siwiecovi

Hrob Ryszarda Siwiece v Přemyšli

Fot. Petr Blažek

Deska odhalená 7. března 2009 v Dębicy

Fot. Petr Blažek

O projektu

Projekt "Křik obyčejného člověka. Ryszard Siwiec, 1909-1968" vznikl jako vývoj tradiční výstavy se stejným názvem. Projekt zahrnuje: webovou stránku, kterou si prohlížíte, e-knihy a také disk z obsahem polského vydání webových stránek, který je určen pro vzdělávací instituce.

Doufáme, že díky elektronické podobě příběh Ryszarda Siwiece osloví širší publikum, a o jeho hrdinství budou vzpomínat nejen v Poláci, ale také Češi a lidé jiných národů.

Děkujeme Vám za zájem o tento projekt. Rádi bychom také poděkovali všem jednotlivcům a institucím, bez nichž by tento projekt byl odsouzen k neúspěchu:

Rodině Siwiecových

Maciejowi Drygasowi

Petrovi Blažkovi

Agnieszce Andrzejewskiej

Instytutowi Polskiemu w Pradze (Polskému institutu v Praze)

Bibliotece Sejmowej (Parlamentní knihovně)

Muzeum Literatury im. Adama Mickiewicza (Památníku národního písemnictví Adama Mickiewicza)

Wytwórni Filmów Oświatowych (Studio vzdělávací filmů)

Centrum Edukacji Obywatelskiej (Centrum občanského vzdělávání)

Radio Free Europe/Radio Liberty

Serwisowi kronikarp.pl

Agence EastNews

a všem těm, kteří nám sloužili radou, pomocí a cennými úvahami.

Autorzy

Text:

Jakub Izdebski, dr Marcin Krzanicki

Grafický návrh a složení:

dr Marcin Krzanicki

Recenzenti projektu:

PhDr. Petr Blažek, dr Łukasz Kamiński

Redakce:

Małgorzata Strasz

Překlad:

TurboTlumaczenia.pl